În actul de educare a copilului, familia a fost şi este considerată ca factor prioritar şi primordial deoarece în ordinea firească a lucrurilor, educaţia începe din familie.
Familia şi rolul ei în formarea unei personalităţi de succes
Învăţământ preşcolar | Toate disciplinele
Propus de: adicarmen | 31.08.2015 09:44 | Revista cadrelor didactice nr. 16/2015 | 4578 vizualizări
FAMILIA ŞI ROLUL EI ÎN FORMAREA
UNEI PERSONALITĂŢI DE SUCCES
Dezvoltarea personalităţii copilului are loc în prezenţa şi sub influenţa a trei mari grupe de factori determinanţi , care se află într-o relaţie de interdependenţă şi care, în proporţii diferite, pun în valoare anumite aspecte ale personalităţii.
Cele trei grupe mari de factori sunt :ereditatea,mediul şi educaţia. În actul de educare a copilului, familia a fost şi este considerată ca factor prioritar şi primordial deoarece în ordinea firească a lucrurilor, educaţia începe din familie, motiv care l-a determinat pe Loisel să afirme că „în familia şi pe genunchii mamei se formează ceea ce este mai valoros pe lume-omul de caracter”.În familie, copilul îşi face pregătirea pentru viaţă. Contribuţia familiei este cu atât mai mare cu cât copilul este mai mic şi scade pe măsură ce etapele de creştere înaintează pe treptele superioare ale ontogenezei .Familia contribuie la satisfacerea trebuinţelor copilului încă din primii ani de viaţă, oferindu-i modele de comportament, de comunicare,contribuind pregnant la socializarea copilului, la dezvoltarea conştiinţei şi a conduitelor morale. Relaţiile copilului cu familia sunt de durată, consistente,fundamentate pe legături afective care au la bază căldura căminului şi înţelegerea.Familia are datoria de a facilita socializarea copilului şi adaptarea acestuia la condiţiile impuse de societate, fiind prima colectivitate umană caracteristică omului şi absolut necesară devenirii umane. Ca mediu social ,familia reprezintă locul în care copilul este îngrijit, educat,educaţia în familie precedând-o pe cea instituţională. Copilul, în primii ani de viaţă este dependent de părinţi, iar aceştia nu trebuie să fie preocupaţi doar de latura fizică a îngrijirii lui,ci să aibă în vedere educaţia psiho-socială, corelând posibilităţile fizice cu cele psihice. Educaţia în familie pune bazele dezvoltării psihice a copilului, iar educaţia sa la nivel psihic trebuie să urmărească pas cu pas evoluţia fizică,urmărindu-se concomitent educaţia intelectuală, morală în scopul formării caracterului. Cel mai important rol în evoluţia psihică a copilului îl au exemplele pozitive din familie, deoarece la această vârstă,rolul exemplului este foarte important;
De familie depinde dirijarea judicioasă a maturizării psihice a copilului. Primele impresii despre lume şi viaţă, despre fenomene din natură şi societate, copilul le primeşte din familie. Astfel, prin comunicarea continuă cu membrii familiei, el îşi însuşeşte limbajul, care cu timpul devine un puternic instrument al dezvoltării sale psihice. Părinţii vor fi atenţi la felul cum pronunţă copiii cuvintele, le vor corecta vorbirea,le vor îmbogăţi vocabularul, îi vor învăţa să se exprime corect şi coerent. Însuşirea vorbirii de către copiii cu cei din jur. Părinţii trebuie să acorde o mare atenţie întrebărilor copiilor,semn sigur al dezvoltării lor intelectuale, al manifestării active a setei de cunoaştere,al curiozităţii lor cu privire la originea lucrurilor din jur. În familie copiii îşi însuşesc primele cunoştinţe,îşi formează primele reprezentări şi dobândesc experienţe morale. Părinţii îi învaţă de timpuriu pe copii să înţeleagă ce este „bine”şi ce este„rău”, ce este „permis”şi ce este „interzis”.Pentru unele fapte şi acţiuni, copiii sunt încurajaţi şi lăudaţi, iar pentru altele sunt dojeniţi de către părinţi.
Procesul educării morale a copilului este de lungă durată, deşi începe încă din familie. Deprinderile de comportare civilizată, atitudinile copilului faţă de alţii exprimă de fapt atmosfera morală în care el a fost crescut în familie,sfaturile şi îndemnurile pe care le-a primit de la părinţi, exemplul personal pe care i l-au dat prin atitudinile şi faptele lorde conduită. Unii părinţi nu înţeleg că adesea copilul este incorect nu pentru că ar vrea să se abată de la reguli, ci pentru că nu ştie cum trebuie să se comporte, nu dispune de experienţa morală necesară, nu cunoaşte cerinţele faţă de comportarea lui.
În educarea copiilor, un rol foarte mare îl are stabilirea unor relaţii juste între membrii familiei. Ceea ce trebuie să caracterizeze relaţiile dintre părinţi şi copii este stima reciprocă dintre membrii familiei,dragostea părintească raţională faţă de copii,consecvenţa şi unitatea cerinţelor pe care le formulează părinţii şi ceilalţi membri ai familiei faţă de copii,exemplul personal pe care îl dau cei mari prin atitudinile şi faptele lor, încât devin pentru copii un exemplu de urmat. Desigur,părinţii îşi iubesc copii, le poartă de grijă,muncesc pentru ei şi participă la toate bucuriile şi supărările lor. Dar această dragoste nu trebuie să fie oarbă. Părinţii care se manifestă astfel faţă de copiii lor, îi scutesc de orice efort, le satisfac toate capriciile , nu se bucură de nici un fel de respect şi autoritate în faţa acestora.Experienţa educaţiei în familie arată că acolo unde copii sunt scutiţi de orice fel de griji şi eforturi, ei devin egoişti, nu-şi iubesc cu adevărat părinţii, se înstrăinează de ei şi nu le dau o mână de ajutor atunci când se întâmplă să treacă prin unele încercări. O problemă aparte a educaţiei în familie o constituie copilul unic. Nu e de mirare că părinţii concentrează toată grija şi dragostea asupra singurului lor copil. Dar această dăruire afectivă pe deplin explicabilă trebuie totuşi supusă unui control raţional. Părinţii sunt datori să-i găsească copilului tovarăşi de aceeaşi vârstă cu el. Ei nu trebuie să-l „acopere”, să-l silească să-şi petreacă timpul numai în preajma lor. A-l priva pe copil de posibilitatea de a se juca cu alţi copii, înseamnă a-l lipsi de bucuriile vieţii. Nici un copil nu poate să crească sănătos , sub aspectul intelectual şi moral, dacă nu se dezvoltă în colectiv şi prin colectivul de copii.
Având în vedere că anii copilăriei sunt şi anii grădiniţei, specificul muncii educative din grădiniţă presupune şi organizarea unor activităţi cu familia copiilor, nu fiindcă aceasta ar căuta să se sustragă de la îndeplinirea atribuţiilor sale educative, ci şi pentru că de foarte multe ori nu ştie sau nu poate să se facă acest lucru în condiţii corespunzătoare. Rolul familiei nu se poate rezuma la asigurarea condiţiilor de viaţă pentru copil, la asigurarea supravegherii acestuia, ci trebuie văzută ca primul factor în educaţia şi instrucţia copilului şi un continuator al cerinţelor impuse de practica educaţională instituţionalizată.
În acest sens ,am amenajat în grădiniţă un colţ al părinţilor în care am aşezat cărţi de specialitate „Mama şi copilul”, „Mamă,învaţă să mă îngrijeşti!”, „Cum se produc schimbările în educaţia copilului”, „Prevenirea violenţei în familie”, „Alcoolul-duşmanul familiei”, precum şi reviste culinare, de modă,etc. Toate acestea au presupus o implicare activă a părinţilor alături de copii şi educatoare.
În concluzie ,familia are misiunea de a realiza o dezvoltare armonioasă a tuturor capacităţilor fizice,mintale şi afective ale copilului, trebuie să canalizeze interesul şi înclinaţiile şi să-l ajute să-şi formeze încetul cu încetul adevărata lui personalitate.
PROF. BUICĂ ADINA CARMEN
G.P.N.GODENI
Comentarii (0)
Nu există niciun comentariu
Autentificaţi-vă pe site pentru a putea publica un comentariu.